סבא שלי נפטר בגיל צעיר יחסית וסבתא שלי היתה נשואה לו כ-29 שנים, מאז היא אלמנה כבר למעלה מ-30 שנה ועדיין אומרת בהלט של אישה צעירה: סבא היה רק אחד ואף גבר אחר לא יחליף אותו!
שמירת האמונים הזו מדהימה אותי, אבל מצד שני תחשבו לעצמכם,
שתי בתי המקדש עמדו על תילם במצטבר פחות מ-1,000 שנה, לעומת זאת, אנחנו בגלות כמעט פי שתיים מהזמן הזה, ועדיין, אנחנו מחכים ומאמינים שהמשיח יבוא ויבנה בית המקדש בפעם השלישית, מזכירים אותו בכל תפילה, לאחר אכילת ארוחה ובסיום כל הרצאה ודרשה.
אז נכון, חטאנו, התרחקנו, שכחנו, כשינו ובעטנו, אבל עדיין אנחנו מאמינים, גם אם זה לא עומד לנו בראש כל הזמן, עדיין אנחנו מחכים.
רק בזכות זה מגיעה לנו הגאולה, בזכות שמירת האמונים, בזכות הציפיה הזו כל דור מחדש, מאב לבן ומסבתא לנכדה, דורות ע"ג דורות שמעבירים את האמונה הזו, את התקווה הזו והציפיה מיד ליד.
הלכנו אחריו 40 שנה במדבר, קיבלנו את הארץ המובטחת מידיו, היינו בנו יחידו ואשת נעוריו האהובה. ועודנו כאלו.
קצת פזלנו הצידה, לא תמיד חזרנו בזמן, אבל תמיד חזרנו ושטר הכתובה עוד אצלנו, שמור קרוב לליבנו.
אבא, בבקשה, תזכור לנו חסד נעורים ותחזיר אותנו הביתה.
יפה מאד פווווווו. אני לומד את ספר מלכים ועמדתי על הנקודה הזו. מתוך השנים שהיה בית המקדש היו הרבה שנים שרוב כלל ישראל נמנעו מלעלות בגלל הפסלים שהקימו בכמה מקומות.
אבל כמו שכתבתי שלמה המלך ביקש שבית המקדש יהיה מוקד של קבלת התפילות בכל מצב ובכל מקום ומכל מקום. הקב"ה הסכים לו וקיבל את בקשתו, אז זו הסיבה שהוא כל כך מרכזי לנו במשך כל הדורות.
סתומרת, שאנחנו יכולים לסגור ת'מחשב כשהוא עוד יהיה ברחוב למטה...
תשובה קולעת יותר: הרי אם יראו אותי בבית כאן זה יהיה פדיחה, לא פחות מאשר אם המשיח יגיע כעת ויראה... אז אם אני גולש בבית ס'תומרת שאני לא יודע שכל רגע יכנס מישהו מבני המשפחה??
התשובה היא - שזה לא קשור לאמונה ולידיעה ולציפיה. נסתדר בעזר השם...
ריבונו של עולם
הילדים שלך רוקדים
על שתי החתונות:
לפעמים הם שלך ולפעמים
הם שלהם,
ובעיקר
הם של כל מי שחזק מספיק לשבות אותם
(בדרך כלל מסכי מגע או
יודע מה? מגע בכללי).
ובגלל שהם גרים בכל כך הרבה מקומות
הילדים שלך אף פעם לא בבית.
אבל היום, ריבונו,
הילדים שלך רוקדים רק לך. הם
מקיפים את ארון הקודש כמו חיבוק והם
צועקים שמקווה ישראל אתה, מקווה,
הילדים שלך טובלים ויוצאים
טהור טהור טהור
ואולי מחר הם שוב יהיו בקור.
אבל בינתיים, כשעדיין אור
אתה לא חושב שזה מדהים
שעם כל הבתים-לא-בתים שלהם
הם עדיין יודעים לאן לחזור?
ריבונו של עולם
הילדים שלך לומדים.
שוב
לנשום הם לומדים,
לשאוף פנימה פנימה פנימה
ולהוציא אבל לזכור
לשאוף שוב,
הם לומדים
אני מכירה ניצול שואה ועדין חי..בן 93 ומאמין שהוא לא ימות עד שמשיח יבוא כבר.
האמונה הפשוטה והיוקדת בו על אף וחרף מה שעבר מזכירים לי להאמין ולצפות.
הוא יבוא יום אחד.
פוו- התקווה הפשוטה שלך מרגשת אותי.
רוחלה - שיר חמוד.